בעניין:

מדינת ישראל
ע"י ב"כ עו"ד עופרה רובינפלד

המאשימה

| נ  ג  ד |

סאמר אבו עמאש 
ע"י ב"כ עו"ד רון סולקין

הנאשם

גזר דין

1.	בתאריך 4.8.2005, בשעות הבוקר, התרחשה תאונת דרכים מחרידה בכביש 444, בצומת חדיד, כאשר רכב מסוג GMC שהיה נהוג בידי הנאשם, סאמר אבו עמאש, פגע ברכב מסוג יונדאי, שהיה נהוג בידי אופיר שטהל, וחצה את הצומת באור ירוק. כתוצאה מהפגיעה מצאו את מותם שלושה מנוסעי היונדאי, אשר ישבו במושב האחורי: עדה שטהל ז"ל, ילידת 1933, חיה וקנין ז"ל, ילידת 1961, ובתה, לי וקנין ז"ל, ילידת 1993. כמו כן, נגרמו חבלות קשות למרבית נוסעי ה-GMC, לנוסעי היונדאי, וכן לנוסעי רכב נוסף מסוג פולקסווגן טרנספורטר. 

	בית המשפט מבקש להביע את תנחומיו בפני המשפחות אשר איבדו את יקיריהם, ולאחל רפואה שלמה לאלה מבין הפצועים, אשר טרם החלימו.

	הנאשם, סאמר אבו עמאש, הודה במרבית העבירות שיוחסו לו בכתב האישום המתוקן. הנאשם חלק על עמדת התביעה, לפיה יש להרשיעו ב-3 עבירות נפרדות של הריגה וכן בעבירה נוספת של סיכון חיי אנשים במזיד בנתיב תחבורה.
	לאחר בחינת הסוגיה המשפטית, החליט בית המשפט להרשיע את הנאשם בכל העבירות שיוחסו לו: שלוש עבירות של הריגה, גרימת חבלה חמורה, שתי עבירות של אי-ציות לתמרור (אור אדום), הסעת נוסעים מעל המותר, נהיגה ללא ביטוח, הסעה שלא כדין לפי חוק הכניסה לישראל, וסיכון חיי אנשים במזיד בנתיב תחבורה.

	התיאור העובדתי המופיע בכתב האישום אינו שנוי במחלוקת, וממנו עולה כי בתאריך 4.8.2005, בסמוך לשעה 10:30, נהג הנאשם ברכב מסוג GMC מסחרי, מספר רישוי 9797319, בכביש 443, מכיוון מזרח למערב.
	מטרת הנאשם היתה לאסוף פועלים פלסטינאים, שהינם שוהים בלתי-חוקיים, ולהסיעם ברכבו לתחומי מדינת ישראל, תמורת תשלום, אותו היה אמור לגבות מהם. בהגיע הנאשם ליער הסמוך לפארק קברות המכבים, פנה הנאשם ימינה ונכנס לדרך עפר המובילה אל תוך היער. במקום שהו מספר רב של שוהים בלתי חוקיים, תושבי הרשות הפלסטינאית, אשר המתינו לכלי רכב שיסיעם לאזור השרון, על מנת לעבוד בישראל, בלא רשיון עבודה ובלא אישור כניסה למדינה.
	על-מנת לאפשר העמסה מירבית של נוסעים, אף מעבר למותר על פי רשיונו, פירק הנאשם מהרכב, עוד בביתו ברהט, את מושב הרכב האחורי, וזאת כדי להגדיל את חלל הרכב מאחור. יצויין, כי על פי תנאי רשיון הרכב והכיסוי הביטוחי שלו, ניתן היה להסיע ברכב 11 נוסעים ברכב, מלבד הנהג.
	עוד נטען בכתב האישום כי הנאשם אינו מורשה לבצע הסעת נוסעים תמורת שכר.

	בהגיע הנאשם ליער, הוא העמיס על רכבו למעלה מ-20 שוהים בלתי חוקיים, בניגוד לתנאי רשיון הרכב, וזאת תמורת תשלום של כ-100-110 ₪ מכל אדם. מפאת עומס הנוסעים ברכב, נוצרה צפיפות רבה כאשר חלקם נוסעים בעמידה, וחלקם יושבים על רצפת הרכב. ביציאה מהיער, פנה הנאשם ימינה לכביש 443 והחל בנסיעה לכיוון מערב על מנת להתחבר לכביש 444. כתוצאה מעומס היתר, שקעה קרקעית הרכב, והרכב "זיגזג" בנסיעתו על הכביש. 
תנאי הדרך היו טובים. הנסיעה התבצעה בכביש אספלט תקין ויבש, כאשר מזג האויר נאה והראות טובה. הכביש הינו דו-סיטרי, כאשר בכל אחד מכיווני הנסיעה שני נתיבי נסיעה מופרדים. לאורכו של כביש 443, בכיוון נסיעת הנאשם, מצויים מספר רמזורים, ובהמשך קיים חיבור בין כביש 443 לכביש 444. 
בפניה ימינה לכביש 444, מצוי צומת מרומזר, המחבר את כביש 6 מכיוון צפון לכביש 444 (להלן: "צומת חדיד"). שדה הראיה בכיוון נסיעת הנאשם משתרע על פני כ-500 מטר לפחות, וניתן להבחין בכלי רכב היוצאים מכביש 6 ונעצרים ברמזור בצומת חדיד, ממרחק של כ-200 מטר, מכיוון נסיעת הנאשם. 
במהלך נסיעתו של הנאשם בכביש 443, הבחינה בו, באזור קברות המכבים, ניידת משטרתית שהיתה נהוגה בידי המתנדב דן ברזילי. שוטרי הניידת הבחינו ברכב שהיה עמוס יתר על המידה, והחלו לנסוע אחריו תוך שהם צופרים ומסמנים לנאשם לעצור את רכבו. משנוכח הנאשם לדעת כי הניידת נוסעת בעקבותיו, ומחשש כי יעצר על ידי אנשי המשטרה, הוא החליט להגביר את מהירות נסיעתו, סטה בפתאומיות ובאופן חד לנתיב הנסיעה השמאלי בו נסעה הניידת, וכמעט פגע בה. בהמשך, החל הנאשם להמלט בנהיגה פרועה ומסוכנת ביותר, תוך סיכון כלי הרכב המשתמשים בדרך ונוסעיהם.
הנאשם המשיך בנסיעה מהירה כשהניידת בעקבותיו, תוך שהוא עובר בפראות מנתיב נסיעה אחד לשני, חולף באופן בלתי זהיר בין כלי רכב הנוסעים בנתיבו, עוקף על שולי הכביש ונוהג במהירות בלתי סבירה, שלא בהתאם לתנאי הרכב והדרך. כל אותה עת, המשיכו השוטרים לנסוע אחרי הנאשם ולסמן לו לעצור את רכבו. בהגיע הנאשם לצומת גימזו, חלף הנאשם בנסיעה מהירה בין שני טורי כלי רכב, אשר עמדו לפני הצומת באור אדום, באופן שסיכן את הנוסעים בכלי הרכב. הוא חצה את הצומת באור אדום, המשיך בנסיעה ופנה ימינה, בנהיגה מהירה ופרועה לכביש 444, לכיוון צפון, והתקרב לצומת חדיד. 
כנטען בכתב האישום, פנו אל הנאשם, במהלך הנסיעה המסוכנת, חלק מנוסעי הרכב וקראו לו לעצור את רכבו, או להאט את מהירות נסיעתו, וכן להזהר ושלא לחצות צמתים מרומזרים באור אדום. נוסעים אלה טענו בפני הנאשם כי הוא מסכן אותם בדרך נהיגתו, אך הנאשם לא שעה להם והמשיך בנסיעתו הפרועה. 
בהגיע הנאשם לצומת חדיד, דלק האור האדום ברמזור, בכיוון נסיעתו. חרף זאת, לא עצר הנאשם את רכבו והחל לחצות את הצומת בנסיעה מהירה מאוד. אותה עת, חצה את צומת חדיד מכיוון כביש 6 לכיוון כביש 444, רכב מסוג יונדאי שהיה נהוג בידי אופיר שטהל (להלן: "אופיר"), כאשר בכיוון נסיעתו דלק האור הירוק ברמזור. לצידו של אופיר ישב איגור שטהל, במושב הרכב האמצעי ישבו שני בניו הקטינים של אופיר, ובמושב האחורי ישבו עדה שטהל ז"ל, חיה וקנין ז"ל, ובתה לי וקנין ז"ל. כל החבורה היתה בדרכה לאירוע משפחתי בירושלים. אותה עת, חצה את הצומת גם רכב מסוג פולקסווגן טרנספורנטר, שהיה נהוג בידי רונה גולדנברג. כאמור, הנאשם חצה את הצומת בנסיעה מהירה והתנגש, למרבה הצער ודאבון הלב, בעוצמה רבה, בצידו השמאלי-אחורי של רכב היונדאי, אשר נהדף לעבר עמוד שניצב בצד הכביש.  בהמשך, התנגש הנאשם בחוזקה ופגע בחזיתו של רכב הפולקסווגן, אשר נהדף אל צד הכביש. רכבו של הנאשם החל לבעור ונוסעי הרכב יצאו מבעד לחלונותיו, וחלקם החלו להמלט מהמקום.
כתוצאה מהתאונה הנוראה, נקבע במקום מותם של עדה שטהל ז"ל ושל חיה וקנין ז"ל. לי וקנין נפצעה באורח אנוש ופונתה לביה"ח, אך נפטרה מפצעיה שלושה ימים מאוחר יותר. 
בתאונה זו נחבלו כל יתר נוסעי היונדאי, נוסעי הפולקסווגן וכן נוסעי רכבו של הנאשם, והפצועים נזקקו לטיפול רפואי בבתי חולים שונים. בכתב האישום צויין כי מדובר בלמעלה מ-20 נפגעים. כמו כן, ניזוקו באופן קשה כל הרכבים המעורבים בתאונה.
מיד לאחר התאונה, יצא הנאשם מהרכב והלך רגלית לכיוון צפון. הנאשם הגיע לקיוסק נייד הממוקם כ-750 מטר ממקום התאונה, שם התמוטט, ולאחר זמן קצר נעצר על ידי המשטרה. 

2.	הנאשם הופנה אל שירות המבחן לצורך הכנת תסקיר מבחן בעניינו.
	מהתסקיר, מיום 4.6.2006, עולה כי מדובר בצעיר כבן 26, תושב רהט, נשוי ואב ל-5 ילדים בטווח גילאים של 9 חודשים עד 5 שנים. לנאשם השכלה של 6 שנות לימוד ואין מחלוקת כי עברו הפלילי נקי.
	הנאשם הינו הבן השביעי בסדר הלידה, כאשר משפחת המוצא מונה זוג הורים ו-11 ילדים, בטווח גילאים של 11 עד 34 שנה. 
	האב, כבן 64, מתקיים מקיצבאות המוסד לביטוח לאומי. האם, כבת 49, הינה עקרת בית.
	משפחת הנאשם התגוררה בטול-כרם ובהיות הנאשם כבן 14, העתיקה את מקום מגוריה לישוב רהט, באישור השלטונות. הנאשם סיפר כי תהליך הסתגלותו החברתי והתרבותי למקום החדש היה מלווה בקשיים רגשיים ניכרים. מאז נטש הנאשם את ספסל הלימודים, הוא הועסק בעבודות מזדמנות, ותקופות ארוכות היה מובטל.
	בתקופה שטרם מעצרו, עבד הנאשם כנהג הסעות עצמאי.
	בהיותו כבן 19 נשא הנאשם לאשה תושבת טול-כרם לשעבר, והמשפחה כולה נתונה בקשיים כלכליים קשים ושוהה בתנאי מגורים ירודים ביותר. במהלך השיחה עם קצינת המבחן, גב' הוארי נסרין, היה נתון הנאשם בלחצים נפשיים ורגשיים והביע תחושות בלבול, חרדה, צער וחרטה. הנאשם הרבה לבכות והתקשה להתמקד ולשמור על ריכוז מחשבותיו. עם זאת, שיתף הנאשם פעולה בכל הקשור למסירת מידע אודות מצבה הסוציואקונומי של משפחתו, וכן לקח אחריות משמעותית על מעורבותו הפלילית בתיק זה.
	הנאשם טען בפני קצינת המבחן כי הוא סובל מסיוטים קשים וזכרונות, וכן מראות זירת התאונה חוזרים אליו מידי פעם. 
	אשר לנסיבות העבירה טען הנאשם, כי הוצע לו להסיע שוהים בלתי חוקיים לעבודה בישראל וכשהגיע למקום המפגש, הופתע לגלות כי מדובר במספר רב של נוסעים, מזה ששיער מלכתחילה. חרף זאת, החליט הנאשם להסיעם, ביודעו כי מדובר בכניסתם, שלא כדין, של שוהים בלתי חוקיים לתחומי מדינת ישראל.
	משהבחין בניידת המשטרה ובשוטרים אשר הורו לו לעצור, נתקף הנאשם בפאניקה והחל לנוס מהמקום, עד להתרחשות התאונה הקטלנית. לדבריו, הוא לא נסע במהירות מופרזת ולא "זיגזג" תוך כדי נסיעה, כמיוחס לו בכתב האישום. עוד טען, כי הנוסעים לא ביקשו ממנו להאט את מהירות נסיעתו. לאחר התאונה הוא לא נמלט מזירת האירוע, אלא הגיע לקיוסק המצוי במקום, מתוך מטרה לבקש סיוע, ושם התמוטט. 
	בפני קצינת המבחן הדגיש הנאשם כי הוא ראוי לקבל עונש משמעותי, והוסיף כי אינו מעוניין בהקלה בעונשו. הנאשם טען עוד כי אינו זקוק להתערבות שירות המבחן, ולפיכך נמנע השירות מלהמליץ על התערבות טיפולית בעניינו של הנאשם.
	
	בהבהרה מטעם שירות המבחן מיום 18.6.2006, מציינת קצינת המבחן כי לבקשת ביהמ"ש, נערכה בדיקה אל מול הגורמים הטיפוליים בשב"ס, על מנת לברר אם הנאשם ביצע תהליך של אבחון פסיכיאטרי, תוך כדי מעצרו. תוצאות הבירור העלו, כי במהלך תקופת המעצר הופנה הנאשם על ידי גורמי שב"ס לבדיקה פסיכיאטרית, ולהתרשמות הבודק, הנאשם אינו זקוק לטיפול. חרף זאת, ממליץ שירות המבחן כי ביהמ"ש ישקול בחיוב להורות לגורמי שב"ס להפנות את הנאשם לאבחון פסיכיאטרי מחודש, לצורך הערכת מצבו הנפשי.

	כאמור, לנאשם אין הרשעות קודמות בתחום הפלילי, ואולם התובעת הגישה את גליון הרשעתו התעבורתי ממנו עולה, כי הנאשם הורשע בעבירות תעבורה שונות, ביניהן: נסיעה במהירות מופרזת, נסיעה ללא רשיון נהיגה, נהיגה ברכב לא תקין, והסעת נוסעים מעל המצויין ברשיון הרכב.

3.	טרם שנשמעו הטיעונים לעונש, העידו מטעם התביעה מר אבי וקנין, בעלה של חיה וקנין ז"ל ואביה של לי וקנין ז"ל; וכן מר אופיר שטהל, בנה של עדה שטהל ז"ל, אשר נהג ברכב היונדאי שנפגע בתאונה. 
מר וקנין מסר עדות מרגשת ביותר, תוך שהוא מספר על חייה של משפחתו לפני התאונה ולאחריה. המשפחה אשר מתגוררת במצפה הילה, חיה חיים רגילים ומאושרים, מאין כמותם. זוג ההורים שם את הדגש המרכזי על התא המשפחתי ושאף לשהות כמה שיותר, במחיצת ילדיו. עולם זה התמוטט ברגע אחד, כאשר התאונה הביאה למותה של הרעיה ושל הבת, אשר נסעו לאירוע משפחתי. 
מר וקנין תיאר את הרס המרקם המשפחתי, ולדבריו חייו "נגמרו" באותו רגע. עם זאת, ציין האב כי המוטיבציה הבסיסית, מבחינתו, להמשיך ולחיות, נעוצה בצורך להוסיף ולגדל את שני ילדיו הנותרים. 
מר אופיר שטהל שלח מכתב לביהמ"ש, אשר הובא לידיעת הצדדים. במכתבו מיום 29.5.2006, מתאר מר שטהל את השניות שלפני התאונה ואת התרחשות התאונה עצמה, כאשר עמד לסיים את חציית הצומת, בשעה שהאור הירוק דלק בכיוון נסיעתו. בתאונה זו איבד העד את אמו, עדה שטהל ז"ל, וכן את בת דודתו חיה וקנין ז"ל ואת בתה, לי ז"ל. 
בעדותו בביהמ"ש חזר העד ותיאר את שראו עיניו מיד לאחר התרחשות התאונה, כאשר כל נוסעי הרכב נפגעו כתוצאה ממנה. מר שטהל סיפר על הקשיים המלווים את אביו, אשר איבד את רעייתו בתאונה, ועל נסיונות המשפחה לחזור לשגרת חיים נורמלית, חרף האובדן הכבד.

מטעם הנאשם העיד אביו, מר חוסין אבו עמאש, אשר הביע את צערו הרב על תוצאות התאונה. לדבריו, הוא חינך את ילדיו שלא לפגוע באחרים. האב סיפר כי שימש כסייען של גורמי הבטחון, ומסיבה זו נאלץ לעקור עם כל משפחתו מטול לכרם ולהשתקע ברהט. 
אבי הנאשם ציין, כי לו חמישה ילדים, אך מביניהם רק הנאשם עבד ותמך בפרנסת המשפחה. 

4.	התובעת, עו"ד עופרה רובינפלד, ציינה בפתח טיעונה כי מדובר באחד המקרים הקשים, המחרידים ביותר ויוצא דופן בחומרתו, בהם נתקלה המאשימה. 
	המדובר בשרשרת עבירות שהביאה לתוצאה הבלתי נמנעת, היינו מותם של שלוש נשים ופציעתם של למעלה מ-25 אנשים. 
לגישת התובעת, אין מדובר בעבירות תעבורה גרידא, אלא בעבירות פליליות מובהקות.
הרקע לביצוע העבירות נעוץ ברצונו של הנאשם להפיק רווח כספי, בדרך של הסעת מספר בלתי סביר של שוהים בלתי חוקיים. על פי חישוביה של התובעת, אמור היה הנאשם לגבות סכום של כ-2,000 ש"ח בנסיעה קצרה זו. לצורך כך, פירק הנאשם כמה מספסלי הרכב, ועקב מספרם הרב של הנוסעים, נאלצו חלקם לנסוע בעמידה או בישיבה על קרקעית הרכב. עובדה זו השפיעה על יציבותו של הרכב, ולאחר שזה נתבקש לעצור, על ידי ניידת משטרה שחלפה במקום, החל הנאשם בנסיעה פרועה ומסוכנת תוך כדי השתוללות על הכביש. הנאשם הגביר את מהירות נסיעתו, זיגזג, עבר מנתיב לנתיב וחצה את צומת גימזו באור אדום. המדובר בנסיעה די ממושכת, כאשר במהלכה קוראים חלק מהנוסעים לנאשם לעצור את הרכב או להאט את מהירות הנסיעה. הנאשם לא שעה להם ובהגיעו לצומת חדיד, שב וחצה את הצומת באור אדום, וגם אם נעשה על ידו נסיון לבלום את רכבו ברגע האחרון, הרי שבשל מהירות הנסיעה והעומס, לא צלחה הבלימה.
רכבו של הנאשם פגע בעוצמה רבה ברכב תמים שנקלע למקום, וגרם למותם של שלושה קורבנות, בני משפחות וקנין ושטהל.
התובעת הגישה מספר גליונות תצלומים מזירת האירוע, המעידים על הזוועה שהתרחשה במקום, ועל עוצמת הפגיעה ברכב היונדאי. כתוצאה מהתאונה נהרסו חייהם של שתי המשפחות ואת כאבן ניתן לחוש מעדותו של האב, אבי וקנין, ושל נהג הרכב אופיר שטהל.
התובעת הוסיפה וטענה כי הנאשם גילה אדישות רבה, ברמתה הגבוהה ביותר, לסיכון חיי הנוסעים והמשתמשים בדרך. האירוע כולו החל בהסעת למעלה מ-20 שוהים בלתי חוקיים, מעשה שהינו חמור בפני עצמו, ונמשך בנסיעה שיש בה סיכון חיי אנשים במזיד בנתיב תחבורה, תוך חציית צומת באור אדום. בין העבירות שביצע הנאשם נמנו גם:  הסעת נוסעים מעל המותר, ונהיגה ללא ביטוח. סיומו הטראגי של האירוע היה בכניסה לצומת חדיד כשברמזור דלק האור האדום, ובהתנגשות הקטלנית, על תוצאותיה הנוראות.
התובעת מבקשת מביהמ"ש להעביר מסר עונשי ברור, וחד משמעי, בהמשך לקביעתו כי מדובר ב-3 עבירות נפרדות של הריגה. על כן, לגישת התובעת, ראוי לצבור את העונשים בגין ביצוע עבירות ההריגה הנפרדות, כאשר הדגש מושם על עקרון קדושת החיים. 
התובעת הציגה פסיקה ממנה ניתן ללמוד על גישתו המחמירה של בית המשפט העליון בהתייחסו לעבירות של נסיעה פרועה, תוך כדי נסיון המלטות מגורמי החוק. זאת, בעיקר באזור הדרום, אשר זכה לכינוי הבלתי מחמיא "ארץ המרדפים". לעניין זה הפנתה התובעת למספר פסקי דין, אשר ניתנו לאחרונה בבית המשפט העליון ובהם: ע"פ 1535/06 מ"י נ' יוסי לוי; ע"פ 2079/06 אוסמה אבו עצא נ' מ"י; ע"פ 2100/06 מ"י נ' יוסוף אבולקיען; וע"פ 2410/04 מ"י נ' סלמאן אבולקיען (פסקי הדין טרם פורסמו).
על רמת הענישה הראויה מבקשת התובעת ללמוד מפסק הדין שניתן בע"פ 4930/02 רפיק גודת עאבד נ' מ"י, תק-על 2004(2), 1052, שם הורשע המערער בעבירה של הריגה ובעבירות נוספות שבכללן סיכון חיי אנשים בנתיב תחבורה, נהיגה ללא רשיון, אי ציות לשוטר, ושהייה בלתי-חוקית בישראל. בית המשפט המחוזי גזר על המערער 20 שנות מאסר, מהם 18 שנים לריצוי בפועל, כאשר עונשי המאסר על-תנאי, שהיו תלויים ועומדים נגדו, הופעלו בחופף, בינם לבין עצמם, ובמצטבר לעונש שהוטל, כך שעל המערער היה לרצות 19 שנות מאסר. 
בית המשפט העליון דחה את הערעור לעניין העונש, אך החליט על חפיפת עונשי המאסר על-תנאי המופעלים, כך שהתוצאה היא שעל המערער נגזרו 18 שנות מאסר לריצוי בפועל. 
	אשר לתסקיר שירות המבחן ציינה התובעת, כי הנאשם מקבל אחריות חלקית על מעשיו, בשים לב לעובדה כי אינו מודה בכל המיוחס לו בכתב האישום. 
	לאור כל האמור, מבקשת התביעה לגזור על הנאשם עונשי מאסר מצטברים, העולים בהיקפם על 20 שנות מאסר, וכן מאסר על-תנאי. בנוסף, מבקשת התביעה לפסול את רשיון הנהיגה של הנאשם לצמיתות, ולהטיל עליו קנס, וכן לחייבו בתשלום פיצויים למשפחות הקורבנות. 

	ב"כ הנאשם, עו"ד רון סולקין, ציין כי מלאכת הטיעון לזכותו של הנאשם קשה מנשוא בתיק זה. ואולם, זכאי גם נאשם זה לפרוס בפני ביהמ"ש את כל הנתונים אשר עשויים להביא להקלה בעונשו. 
	הסנגור ציין, כי מוצאה של משפחת הנאשם מעזה, והיא קשרה את גורלה עם גורל המדינה, תוך סיוע לכוחות הבטחון. לאחר שמעשיה נחשפו, עקרה המשפחה לטול כרם ומשם עברה לישוב רהט. דודתו של הנאשם נרצחה ע"י גורמים שביקשו לפגוע במשפחה. 
	הסנגור הציג דו"ח סוציאלי מטעם המחלקה לשירותים חברתיים בעירית רהט, ממנו עולה כי מדובר במשפחה השרויה במשבר נפשי וכלכלי קשה. אין למשפחה מקור הכנסה פורמלי ובקשתם להבטחת הכנסה, נדחתה.
	אשת הנאשם מתקשה להתמודד עם המצב, אין ביכולתה לספק את הצרכים הבסיסיים של ילדיה, והיא אינה מסוגלת לנהל את ענייני המשפחה. הנאשם נשוי ואב לארבעה ילדים, וכפי שעולה מעדות אביו, הוא זה שתומך בהוריו וביתר בני המשפחה. 
	עד להסתבכותו בפרשה זו לא הורשע הנאשם בפלילים, אלא ביצע, לכל היותר, עבירות תעבורה. 
	הנאשם, אשר ביקש להסיע שוהים בלתי חוקיים, הופתע ממספר הנוסעים אשר ביקשו הסעה באמצעות רכבו, אך לא יכול היה לסרב לבקשתם. בהמשך, משנדרש לעצור את הרכב הוא נכנס לפאניקה וניסה למלט את עצמו ואת הנוסעים מידי אנשי המשטרה. בהיות הרכב עמוס עד מאוד, לא יכול היה הנאשם לפתח מהירות נסיעה גבוהה. 
	אשר לנוסעים ברכב, טען הסנגור, כי חלקם קראו לנאשם לעצור, אך אחרים ביקשו כי ימשיך בנסיעה. הנאשם קיבל החלטה רגעית, שגויה וחמורה להמשיך בנתיב הבריחה. 
	בהגיעו לצומת חדיד, בה התרחשה התאונה, ניסה הנאשם לבלום את רכבו, אך הדבר לא צלח בידו בשל תנאי המקום והרכב. 
	הסנגור שם את הדגש בטיעוניו על יסוד המחשבה הפלילית אשר אפיינה את הנאשם, בציינו כי אין מדובר בכוונה לפגוע במאן דהוא, אלא בהלך נפש של פזיזות. למרות שהיה מודע לסיכון שיצר, אין ספק כי הנאשם לא רצה בהתרחשות התאונה ובתוצאות הקטלניות. לאחר התאונה, הנאשם התמוטט ואיבד את הכרתו, אך ברור כי לא ניסה לברוח מזירת האירוע. הנאשם מצר מאוד על תוצאות התאונה, ואף ציין בפני קצינת המבחן, כי אינו מעוניין בהקלה בעונשו. הוא חש סיוטים חוזרים ונשנים, ומבין כי טעה טעות קשה וחמורה. 
	בנסיבות אלה, סבור הסנגור כי אין מקום להענות לעתירת התובעת להשית על הנאשם עונשים מצטברים, שכן אין מדובר באירוע על רקע חבלני, שבו מבקש המבצע לגרום למספר קורבנות גבוה ככל שניתן.
	חלק מהעבירות נבלעות אלו באלו, כאשר הרקע המשותף לכולם הינו רקע תעבורתי. גם הסנגור הגיש פסיקה ממנה עולה כי במקרים מיוחדים הוטלו עונשים מתונים יחסית על עבריינים, שהורשעו בעבירות של הריגה ובעבירות נלוות (לעניין זה הגיש התובע פסקי דין שניתנו בבית המשפט המחוזי בבאר-שבע: פ"ח 913/02 מ"י נ' אבומאדי דיחאללה; פ"ח 1035/04 מ"י נ' אלנססרה כאמל; וכן פס"ד שניתן בבימ"ש מחוזי בחיפה בת.פ. 4048/05 מ"י נ' יוסף תורג'מן ואח' – פסקי הדין לא פורסמו).
	לאור האמור, סבור הסנגור, כי אין להטיל על הנאשם עונש כבד שיש בו יסוד של נקמה, בציינו כי הרס משפחתו של הנאשם לא יועיל לחברה ולקורבנות התאונה. לפיכך, ביקש הסנגור להטיל עונש מאסר מתון, יחסית, על הנאשם. 
	אשר לבקשה להשית על הנאשם קנס ולחייבו בפיצויים ציין הסנגור, כי כאשר הנאשם צפוי לעונש מאסר ממושך, אין מקום לתוספת של רכיב כספי לגזר הדין, מה גם שאין לנאשם כל אמצעים ומקורות כספיים לשלם קנס או פיצויים.

	הנאשם, בדברו האחרון, ציין כי ביקש לומר את אשר על ליבו בפני המשפחות השכולות, אך אלה עזבו את האולם כאשר החל סנגורו בטיעון לעונש. לדבריו, הוא צריך לקבל עונש וכל אשר יש לו לומר הוא, כי הינו מרחם על אשתו ועל ילדיו. 

5.	בתאונה מחרידה וקשה קיפחו את חייהן עדה שטהל ז"ל, חיה וקנין ז"ל, ובתה לי וקנין ז"ל, ונגרמה חבלה קשה לרבים אשר היו מעורבים בתאונה. 
	אירוע נורא זה מצטרף לשורה ארוכה, ארוכה מידי, של תאונות בהן מאבדים את חייהם נוסעים ומשתמשים בדרך, כתוצאה מנהיגה מופקרת ובלתי אחראית של אוחזים בהגה. אין להביע במילים את מידת הכאב והיגון שחשים בני משפחותיהם של הקורבנות, אשר איבדו את יקיריהם, ושחייהם נהרסו בשניה גורלית אחת.
	הדברים תוארו היטב בעדותם המרגשת והכואבת של מר אבי וקנין ושל מר אופיר שטהל, נהג הרכב הנפגע. נראה, כי אין להוסיף על ששמענו מפיהם, כל דבר נוסף.

	הנאשם החל בביצוע מסכת העבירות בהגיעו למקום מפגש, בו אסף מספר רב ביותר של שוהים בלתי חוקיים, למעלה מ-20.
	יאמר כבר עתה, כי העבירה שעניינה הסעת שוהים בלתי-חוקיים והכנסתם לתחומי מדינת ישראל הינה חמורה כשלעצמה, וכפי שציין כבוד השופט טירקל ברע"פ 5198/01 טלעת ח'טיב נ' מ"י, פ"ד נו(1) 769, בהתייחסו לעבירה זו:
	
"סבורני כי דברו של המחוקק וקולם של הפיגועים מחייבים את בתי המשפט לאחוז היום באמות מידה עונשיות מחמירות יותר מאלה שבהם החזיק, לפעמים, בעבר. דברים אמורים במעשה עבירה העלולים להוליד מעשי זוועה נוראים, ועל התגובה העונשית להיות חמורה וקשה. אם אין עומדות לעבריין נסיבות יוצאות מגדר הרגיל, יש לגזור עליו – ואפילו אדם מן הישוב שעשה מעשיו מתוך תמימות או מחמת צורך דוחק כלשהו – עונש מאסר לריצוי בפועל, בלי מתן אפשרות להמירו בעבודות שירות. אשר לאורך תקופת המאסר, חלקי עם המחמירים, כאמור לעיל".
	
	כפי שציין, בצדק, הסנגור, עבירה גוררת עבירה, וכאשר אותר הנאשם על ידי ניידת משטרה, הוא החל בנסיון מילוט, כאשר במהלך הנסיעה הוא ביצע כל עבירה אפשרית. 

על תופעה זו של נהגים המנסים למלט עצמם מפני אנשי המשטרה, תוך נהיגה פרועה ומופקרת, עמד בית המשפט העליון בשורה של פסקי דין, אשר חלקם הוזכר על ידי התובעת.
	לעניין זה ראוי להביא קטע מדבריו של כבוד השופט אדמונד לוי בע"פ 1535/06 מ"י נ' יוסי לוי (טרם פורסם):

"המשיב חטא בנהיגה פרועה ומופקרת שיש בה להסביר מדוע פשה בקרבנו נגע תאונות הדרכים, עד שכמעט ולא חולף יום מבלי שנגע זה גובה את מחירו בחיי אדם, בפציעתם של רבים, ובגרימת חיי סבל להם ולבני משפחותיהם. ומאחר והערעורים הרבים בפנינו למדונו כי תופעה זו של נהגים הנמלטים מפני שוטרים שוב אינה עוד נחלתם של מעטים בלבד, אלא של רבים שחלקם עושה זאת במפגיע ותוך קריאת תיגר על שלטון החוק, הנחינו את הערכאות הדיוניות להחמיר בענישה כדי לגמול לעבריינים על רוע מעלליהם, מחד, וכדי לשגר מסר מרתיע לעבריינים – בכוח".

	כמצויין בכתב האישום, חצה הנאשם צומת אחת באור אדום, והמשיך בנהיגה פרועה ומסוכנת עד שהגיע לצומת חדיד. אין חולק, כי במהלך הנסיעה ביקשו מהנאשם, לפחות חלק מהנוסעים, לעצור את רכבו או להאט את מהירות נסיעתו, אך הוא לא שעה לקריאותיהם והמשיך בנסיעה שכל מטרתה למלט עצמו מידיהם של השוטרים, אשר דלקו אחריו.
	התאונה הקטלנית התרחשה בצומת חדיד, כאשר מוסכם גם על התובעת כי הנאשם ניסה, בשלב כלשהו, לבלום את רכבו. ואולם, אינני סבור כי יש בנסיבה זו כדי להקל עם הנאשם אשר יצר את הסיכון להתרחשות תאונה קטלנית, ברמת ודאות קרובה לוודאי.
	אם נכשל נסיון הבלימה, אין לו לנאשם אלא להלין על עצמו, שכן הוא אשר גרם לתוצאה זו, במו ידיו.
	הנאשם התנגש בעוצמה רבה ברכב מסוג יונדאי, אשר נסע, שעה שהאור הירוק דלק בכיוון נסיעתו. יעדו של רכב זה היה אירוע משפחתי בירושלים, ולמרבה הצער, הרכב לא הגיע ליעדו, באשר נסיעתו נקטעה באותו יום מר ונמהר. 
	אכן, יש טעם רב בדברי התובעת, כי בפנינו אחד האירועים הקשים והחמורים ביותר שידענו מאז ומעולם. זאת, הן בשל חומרת התנהגותו של הנאשם במהלך האירוע כולו, והן בשל התוצאות הקשות והמחרידות של התאונה.
	קשה למצוא בפסיקה שצוטטה על יד באי-כוח הצדדים מקרים דומים, במידת חומרתם, לזה המתואר בכתב האישום. לפיכך, אין ברמת הענישה אשר אליה כיוון הסנגור בטיעוניו, כדי לענות על חומרת התנהגותו של הנאשם ותוצאות התאונה. 

	בע"פ 2620/93 מ"י נ' פלוני, פ"ד מט(3) 1, ציין כבוד השופט קדמי, בהתייחסו לעונש הקבוע בצד העבירה כי: "עונש מירבי הקבוע בחוק נועד ליישום הלכה למעשה, ואין לראות בו לא 'מס שפתיים' ולא 'מושג מופשט', מעולם הערכים. לשיטתי, במקרים מסוג זה, תקרת העונש שקבע המחוקק צריכה להיות 'נקודת המוצא', שממנה יוצא בית המשפט לדרך הקשה של קביעת העונש ההולם את המקרה שלפניו, ואין להתייחס אליה כאל 'נקודת סיום', שאותה רואים ואליה הם מגיעים. הותרת עונש מירבי בגדר 'הלכה ואין מורין כן', עומדת בניגוד להנחייתו המפורשת של המחוקק ונוטלת מידה לא מבוטלת מכוחו לשמש גורם מוקיע, מתריע ומרתיע".

	על דבריו אלה של כבוד השופט קדמי, חזר בית המשפט העליון בע"פ 1456/01 חליל חדד נ' מ"י, פ"ד נו(1) 609, שם דובר בעבירה של הריגה, כאשר הקורבן נדקר והוכה על ידי מספר צעירים בשל ויכוח של מה-בכך על מקום חניה. ביהמ"ש המחוזי גזר על המערער חדד 20 שנות מאסר, שהוא העונש המירבי בגין ביצוע עבירה של הריגה. 
	כבוד השופט טירקל הזכיר את דברי כבוד השופט קדמי בע"פ 2620/93, בקובעו כי יש לדחות את הערעור, חרף העובדה כי מדובר בעונש המירבי הקבוע בחוק. 
	סבורני, כי גם במקרה דנן, לנוכח סדרת העבירות החמורות שביצע הנאשם, יש לגזור עליו את העונש המירבי הקבוע בצד עבירת ההריגה, הגם שאינני רואה מקום לצבירת העונשים, כמבוקש על ידי התובעת.
	נראה, בעיניי, כי מדובר במסכת אירועים אחת שאין מקום להפריד בין רכיביה השונים, ויש להשית על הנאשם עונש כולל, אשר יביא לידי ביטוי את חומרת התנהגותו ואת תוצאות מעשיו הנלוזים, במהלך הפרשה כולה. 
	עם זאת, החלטתי שלא להטיל על הנאשם את מלוא העונש הקבוע בצד עבירת ההריגה, כעונש מאסר לריצוי בפועל, בשים לב לנסיבותיו האישיות ולהעדר הרשעות פליליות עד לביצוע העבירות בתיק זה.

לאור האמור, הנני גוזר על הנאשם 20 שנות מאסר, מהם יהיו 18 שנים לריצוי בפועל, שמניינן מיום מעצרו, 4.8.2005, והיתרה על-תנאי ל-3 שנים, לבל יעבור עבירת הריגה, עבירה של סיכון חיי אנשים במזיד בנתיב תחבורה וכל עבירת אלימות, שהיא פשע. 

הנני פוסל את הנאשם מלקבל או להחזיק רשיון נהיגה לרכב מנועי, לצמיתות.

בנסיבות העניין, אינני סבור כי יש מקום לחייב הנאשם בקנס או בתשלום פיצויים למשפחות השכולות. 

זכות ערעור לבית המשפט העליון תוך 45 יום.

ניתן היום כ"ד בתמוז, תשס"ו (20 ביולי 2006) במעמד הצדדים.

שהם אורי, שופט